![](https://images.squarespace-cdn.com/content/v1/607dba3241f9701eac90d780/6aaa518a-eb04-4e82-95be-36b4a23ac443/bitsmap.png)
T h r e e V i d e o P o e m s
by EIRÍKUR ÖRN NORÐDAHL
EN/
About the process
I – Content
I knew that I wanted to work with the blues idiom – to take it’s deep-rooted traditionality, respect it's foundations and simultaneously challenge it, or at least filter it through my own lenses. Not to make it “mine“, but perhaps to make me “its“.
I used to mishear the old Blind Willie Johnson lyric as “Trouble will soon be over / sorrow will have a name“ (I say „used to“ but I still hear it this way – despite it obviously being “sorrow will have an end”). I think I heard it this way because it resonates with me that the naming of sorrow could make trouble end. If you know what bothers you and say it aloud, it loses its grip on you.
Despite their reputation blues lyrics are generally not sad – they tell of adversity, betrayal and violence, but they are not sad in the way, for example, emo rock is sad. A blues singer is more often than not someone who celebrates life (and death), despite its hardship, and decidedly not someone paralized with hopelessness.
The great blues man BB King stated somewhere that the blues were not just the illness, but also – and perhaps more so – the cure. A blues singer names the cause of their suffering – and thereby slays it.
100 years after the birth of the blues, sadness, and depression are obviously not the same as it was when Blind Willie was starting out. Not to say that people haven’t always gotten sad without really knowing why – but that kind of blues, perhaps more accurately called clinical depression, is more pronounced. We have a hard time naming our sorrows – it might be that our “easy rider” left us, our “friend-boy” betrayed us, it’s raining outdoors and there are no more nickels left in the “nation sack”, or maybe it’s global warming, inequality, the pacific trash vortex, the pandemic etc. – maybe it's all of it, or none of it – and the abundance of it leaves us unable to name anything but the emotional consequence. We are sad, anxious, ptsd'd – and it’s a mundane sadness, an unreliable sadness, a repetitive sadness.
I wanted to write a blues lyric that would incorporate this (I never actually decide these beforehand, but me of the future-now sees that this is what me of the past-then was trying to achieve) which also begs the question: if your sadness is sadness itself, is naming it enough? And what if your sadness isn’t just sadness – and you just think it is? Is that part of the sadness?
NO/
Om skriveprosessen
I – Innhold
Jeg visste at jeg hadde lyst til å jobbe med blues-idiomet – å gripe det rotfestede og tradisjonelle ved det, respektere dets utgangspunkt og samtidig utfordre dette, eller i det minste filtrere det gjennom mitt syn. Ikke å gjøre det «mitt», men kanskje å gjøre meg «dets».
Jeg pleide høre den gamle sangen av Blind Willie Johnson som om ordene var «trouble will soon be over / sorrow will have a name» (jeg sier pleide, men jeg hører den fortsatt slik – til tross for at det åpenbart er «sorrow will have an end»). Jeg tror jeg hørte den på denne måten fordi det føles riktig a dett å gi sorgen et navn kan være slutten på problemene. Hvis du vet hva som plager deg og sier det høyt mister det makten over deg.
Ryktet til tross – blues-tekster er stort sett ikke triste. De handler om motstand, svik og vold, men de er ikke triste på den samme måten som for eksempel emo-rock er trist. En bluessanger er ofte en person som feirer livet (og døden), til tross for strevet det medfører, og er hvertfall ikke paralysert av håpløshet.
Den store blues-sangeren BB King sa et sted at bluesen ikke bare var sykdommen, men også – og kanskje i større grad – kuren. En blues-sanger setter ord på årsakene til prøvelsene sine – og på den måten overvinner de dem.
100 år etter bluesens fødsel er tristhet og depresjon ikke det det var da Blind Willie kom på scenen. Det har alltid vært dem som har vært triste uten å egentlig vite grunnen – men denne typen blues, som beskrives best som klinisk depresjon, er blitt mer uttalt. Vi har vansker med å sette ord på sorgene våre – det kan være at «lykkejegeren» vår forlot oss, at vårt «faste følge» sviktet oss, at det regner ute og ikke er flere kronestykker igjen i landets sparegris, eller kanskje det er global oppvarming, mangel på likestilling, Stillehavets søppelvirvel, pandemien, osv. – kanskje alle disse sorgene, kanskje ingen av dem – og overfloden etterlater oss ute av stand til å sette ord på noe annet enn de emosjonelle konsekvensene. Vi er triste, engstelige, traumatiserte – og det er en daglig tristhet, en utilregnelig tristhet, en repetitiv tristhet.
Jeg hadde lyst til å skrive en bluestekst som tok alt dette opp i seg (i realiteten bestemmer jeg aldri slikt på forhånd, men mitt nåtidige fremtids-jeg ser at det var dette fortids-jeget forsøkte å oppnå), men som også stiller spørsmålet: hvis din tristhet er tristheten selv, er det da nok å sette ord på den? Og hva om tristheten ikke bare er tristhet – og du tror det kun er det den er? Er det en del av selve tristheten?
II – Form(at)
And then how to make a blues lyric into a poem? (I generally do not ask myself “why?” very often – and I also have a tendency to ignore some of the moral questions surrounding permission; I realise this is problematic but I’m never certain I am opposed to the problematic – or in favour of unproblematising art – there is an element of appropriation here, of course). I decided the most obvious way would be to ignore the music while writing the text – to just write it as if it were free verse coincidentally starting with “woke up this morning” which would generally conform to a 12 bar blues format in regards to number of lines, but without conforming to any standard line-length (and preferably exceed anything that would fit the generally short-lined format of a blues lyric).
What happened was obviously more a song than a poem. Having worked in many mediums and sat astride many genres I had not really had this experience before. I felt my crime had been stolen. So I proceeded to find ways of re-introducing the more specifically lingual – or even just the general arti-fartiness, that is my trade – into the song and see if it would become a poem once more. It was a simple solution, but as far as my own requirements go I succeeded – and this is now a blues-triptych of sorts.
II – Form(at)
Hvordan gjør man en bluessang om til et dikt? (Det er ikke ofte jeg spør meg selv «hvorfor» – jeg har en tendens til å overse de moralske problemstillingene i forbindelse med det å be om tillatelse; jeg innser at dette er problematisk, men jeg er aldri sikker på om jeg er motstander av det problematiske, eller tilhenger av å av-problematisere kunst – dette innebærer selvsagt en viss grad av appropriasjon). Den mest åpenbare løsningen ville være å ignorere musikken mens jeg skrev teksten – å skrive som om det var en fri form som tilfeldigvis begynte med «woke up this morning», som stort sett fulgte et 12-takts-bluesformat med tanke på antall linjer, men uten å følge noen fastsatt linje-lengde (og fortrinnsvis overstige det som vanligvis ville passet blues-lyrikkens hovedsakelige korte linjeformat).
Resultatet var mer en sang enn et dikt. Dette er ikke noe jeg har opplevd tidligere, til tross for at jeg har jobbet med mange medium og blandet ulike sjangre. Det føltes som om min ugjerning var blitt stjålet. Jeg fortsatte å finne måter å reintrodusere det mer spesifikt språklige – eller bare det generelt kunst-aktige, som er mitt virke – til sangen, for å se om det kunne gå tilbake til å være et dikt igjen. Det var en enkel løsning, men jeg lyktes utfra mine egne krav, og dette er nå blitt en slags blues-triptyk.
“Intuition is a fabulous power tool
– but it does lack precision.”
A conversation
When making work that is both abstract and research-based, playful and rigorous, do you approach it with a concrete sense of purpose, or do you figure this out along the way?
I approach it blindly – I have always relied on intuition as a creative force (sometimes to my detriment, sometimes not). I find a thread and I pull it. I feel that if I know too much about what I am doing or how I want it to be, the joy of creating it – and thereby the energy embedded in the work – dissipates. I do however sit down afterwards and try to figure out where my intuition was trying to take me, and most times I end up correcting it – sometimes a little and sometimes a lot. Intuition is a fabulous power tool – but it does lack precision.
What are your thoughts on the possibilities and challenges for language/writing as a visual expression?
I have always been interested in language as a whole – as a mechanism with many cogs and engines and levers and purposes. Language as sound, image, meaning, misunderstanding, metaphor, translation, song etc. and how far you can stretch it into different fields. Most of my attempts at visual poems – animations, images, photographs – have been utter failures. This doesn't always bother me – experimental poetry is a field that will (and should) be crowded with failures (if all your experiments are working out, you're probably not experimenting very much). But I guess coming to terms with constant failure – knowing when to fix and when to run – is what I would consider the main challenge.
The fields of visual art and literature are littered with definitions we take for granted, in terms of what language/writing is. The purpose of this project is to challenge and broaden those definitions. What does writing mean to you?
Finding, discovering and/or recognizing the building blocks that make up language and then prodding them to see if they react.
“Intuisjonen er et fabelaktig redskap – men det mangler presisjon.”
En samtale
Når du jobber med noe som er både abstrakt og gjennomtenkt, lekent og seriøst, tar du for deg arbeidet med en konkret hensikt eller er dette noe du oppdager underveis?
Jeg nærmer meg det blindt – jeg har alltid stolt på intuisjonen som en kreativ kraft (med varierende hell). Jeg finner en løs tråd og drar i den. Jeg føler at hvis jeg vet for mye om hva jeg gjør eller hvor jeg vil det skal være vil gleden ved å skape det – og også verkets iboende energi – forsvinne. Jeg setter meg derimot ned etterpå, og prøver å finne ut hvor intuisjonen min prøvde å lede meg, og stort sett ender jeg opp med å korrigere den i større eller mindre grad. Intuisjonen er et fabelaktig redskap – men den mangler presisjon.
Hva er dine tanker om mulighetene og utfordringene som ligger i språk som visuell uttrykksform?
Jeg har alltid vært interessert i språket som helhet – som en mekanisme med mange hjul, motorer, spaker og formål. Språket som lyd, bilde, mening, misforståelse, metafor, oversettelse, sang, osv. Det meste av mine forsøk på visuell poesi – animasjoner, bilder, fotografier – har vært fadeser. Det er ikke alltid dette plager meg – eksperimentell poesi er et felt som er (og skal være) fylt med fadeser (hvis eksperimentene dine alltid fungerer eksperimenterer du nok ikke veldig mye). Men jeg tror at å slå seg til ro med det å feile konstant – å vite når du skal forsøke å fikse det og når du heller skal ta bena fatt – er den største utfordringen.
Som fagfelt er visuell kunst og litteratur fulle av definisjoner vi tar for gitt når det gjelder hva språk/skrift er. Målet med dette prosjektet er å utfordre og utvide disse definisjonene. Hva betyr det å skrive for deg?
Å finne, oppdage og/eller å gjenkjenne byggesteinene som danner språket, og å pirke borti dem for å se om de reagerer.
About the artist
Eiríkur Örn Norðdahl (b.1978 in Reykjavik, Iceland) is an experimental poet and novelist. His books have been published in over a dozen languages. For his novel Illska (Evil, 2012) he was awarded The Icelandic Literary Prize and The Book Merchant’s Prize, as well as being nominated for the Nordic Council’s Literary Award, the Prix Médicis Étranger, the Prix Meilleur Livre Étranger and received the Transfuge award.
Since his debut he has published seven books of poems, eight novels, two collections of essays and a cook book. Eiríkur is active in sound and performance poetry, visual poetry, poetry film and various conceptual poetry projects.
Om kunstneren
Eiríkur Örn Norðdahl (f.1978 i Reykjavik, Iceland) er en eksperimentell poet og forfatter. Bøkene hans har blitt oversatt til over et dusin språk. For romanen Illska (Ondskap, 2012) ble han tildelt Islandsk Litteraturpris, Transfuge-prisen og The Book Merchant’s Prize, og ble nominert til Nordisk Råds Litteraturpris, Prix Médicis Étranger og Prix Meilleur Livre Étranger.
Han har publisert syv diktsamlinger, åtte romaner, to essaysamlinger og en kokebok. Eiríkur er aktiv innen lyd- og performance-poesi, visuell poesi, filmpoesi, og diverse konseptuelle poesiprosjekter.
![](https://images.squarespace-cdn.com/content/v1/607dba3241f9701eac90d780/1622654973769-K43JRRZAZGA6ZO86FJG4/1.jpg)